![](/data/clanek/4109_59354_vtextu.jpg)
Eliminovat bezpečnostní rizika na území České republiky
Před hlavní lázeňskou a turistickou sezonou Všudybyl požádal o rozhovor náměstkyni ministryně pro místní rozvoj České republiky pro řízení Sekce regionálního rozvoje Ing. Kláru Dostálovou.
Před hlavní lázeňskou a turistickou sezonou Všudybyl požádal o rozhovor náměstkyni ministryně pro místní rozvoj České republiky pro řízení Sekce regionálního rozvoje Ing. Kláru Dostálovou.
Praha – Kysak – Bardejov
22.9.2000/ Vyrážím na noc od nás ze Stodůlek. S báglem zabírám ve voze
metra dvě místa. Přestup z trasy „B“ na trasu „C“ rozhodně není
bezbariérový. Na Hlavním nádraží si není kam sednout. Jen u hracích
automatů. Ty zabírají celé křídlo nádražní haly. Konečně zaléhám do
lůžkového vagónu Ex 125.
23.9.2000/ Probouzím se za Ružomberokem. Touhle dobou jsme měli být
v Margecanech. S více než hodinovým zpožděním vystupuji v Kysaku.
Osobáčkem do Prešova a odtud autobusem do Bardejova. Vrcholky kopců tonou
v temných mračnech. Teprve v historickém centru Bardejova si uvědomuji,
že jsem tu kdysi byl. Na koncertním turné Vojenské hudební školy.
V Bardejove nám tehdy dali večerní vycházku. Chtěli jsme si jít zahrát
na varhany. Ale kostel opravovali a tak jsme si „jen“ asi hodinu povídali
s farářem.
O přepadlém bubeníkovi
Ono to tenkrát vůbec byla odvaha – vypustit nás do města. Mám
nesmrtelný zážitek z obdobné neprozřetelnosti ve Spišské Nové Vsi, kde
jsme (coby vyvrcholení turné) hráli pro generalitu tehdejšího Východního
vojenského okruhu. „A ne abyste pili pivo!“ nabádali nás velitelé po
generální zkoušce. Ve stanovený čas jsme se vrátili. Téměř všichni.
Mohl za to Šariš. A neměli jsme na něj ani celou hodinu. Někteří
evidentně unavení spolužáci šli na test. Kdo dokázal přepočítat pulty
na noty, šel hrát. A tak se stalo, že třetí klarinety vůbec nenastoupily.
I další sekce byly neúplné. Seděli jsme na praktikáblech stupňovitě
proti hledišti. V poslední řadě, na nejvyšším, sekce bicích. Reflektory
to do nás praly a ve tmě za nimi…? Náš dirigent Zdeněk Janda, to
komentoval: „Optimismus! Není proč mít trému. Ti tam tomu stejně houby
rozumí.“ Koncert probíhal bez evidentnějších problémů. Posledním kusem
bylo kultovní skladba Vojenské hudební školy – Vít Nejedlý:
„Vítězství bude naše“. Skladba postupně graduje přes mezzoforte až do
forte fortissima, které vrcholí mocnou ránou hráče na velký turecký buben
paličkou do činelu nastaveného činelistou. I v normálním provedení
divácky vysoce efektní. Tehdy v novoveskospišském divadle ještě
efektnější! Činelista nastavil poklici, leč bicista, jehož smysl pro
rovnováhu byl oslaben Šarišem i hodinovým postáváním u "velkého vaška,
šel mimo rytmus. Činelista ucukl, bubeník promáchl a přepadl dolů,
mezi nás.
Nejsem doktor Jesenius
Bardejovské náměstí neztratilo nic z historické malebnosti. Ve
středověku byl Bardejov státem ve státě. Měl monopol na vývoz plátna a
právo meče. Při prohlídce staré radnice, kde je teď muzeum, se zavěšené
popravčí nástroje v mé přítomnosti nepohnuly. Autobusem odjíždím do
Zborova. Bytuji ve výklenku v nejvyšší partii hradu.
24.9.2000/ Mám svátek a zmoklý spacák v nohách. V noci jsem absolvoval
několik živých snů a obchůzku „po hradbách“. Probouzím se za
svítání. Už nemrholí. Vítr se utišil. Oblaka jsou
o poznání výš.
Od Zborova
Červená značka je sice na 28 let staré mapě poblíž hradu, ale kde je
skutečně? Nabral jsem azimut a našel se až v Dlhej Lúke na opačné
straně kopce, než jsem mířil. Prošel jsem hodný kus obce a první možnou
skulinkou v předlouhé, souvislé řadě plotů jsem nabral směr Cesty
hrdinov SNP – Andrejová. Prodírám se trnitými křovisky. Ocitám se na
louce. Nádherně fialové ocúny. I kdyby jen kvůli nim… Ten den jsem
kufroval ještě několikrát. Noc jsem pak strávil na okraji strže
v bukovém lese u vydatného pramene vody vynikající chuti.
Bukovým pralesem
25.9.2000/ Vyrážím po osmé. Prodírám se vzhůru cestou vedoucí
souběžně s roklí. Možná natrefím červenou. U země až
deseticentimetrové kmínky břízek napovídají, že se cesta moc
nepoužívá. Ocitám se na oblém kopci v prostředí jakoby pohanského
posvátného háje. Pouštím se dolů do sedla. Horou zní roztoužená
volání jelenů. Sbírám houby. Najednou mám dojem, že kráčím opět po
té samé cestě vzhůru. Pocit se mění v jistotu. Po půl desáté jsem
našel červenou značku. Na další pasece podle sluníčka zjišťuji, že jdu
sice svižně, leč na západ. Radím se s mapu a buzolou. Vracím se.
Heuréka! Čierna Hora (667 m n.m.) Nádherné počasí. Je jedenáct hodin.
Zapisuji se do vrcholové knihy. Procházím bukovým pralesem. Bizarní tvary
pokroucených bříz, staleté buky. Půl hodiny od Svidníku mne zastihlo
pravé poledne.
Na Duklu
Ze Svidníku odjíždím do Vyšného Komárnika do Dukelského průsmyku.
Podél silnice sedí místní lidé s plnými košíky překrásných hub.
Autobus mne vysazuje na čáře. Tak tady jsem byl naposledy na jaře 1974.